View
227
Download
0
Category
Preview:
DESCRIPTION
Knygos Zygfridas. Juodoji idilė ištrauka
Citation preview
Z YGF R I DA SHarry Mulisch
ZY
GF
RID
AS
Har
ryM
ulis
ch
ISBN 978-5-415-02163-5
w w w . v a g a . l t
ir
Kirkus reviews
Knyga išleista Nyderlandų literatūros leidybos ir vertimo fondui (Nederlands Literair Productie- en Vertalingenfonds) parėmus
Copyright © 2001 Harry Mulisch© Vertimas į lietuvių kalbą, Aušra Gudavičiūtė, 2010© Leidykla VAGA, 2010
ISBN 978-5-415-02163-5
Harry MulischSiegfried. Een zwarte idylleDe Bezige BijAmsterdam
UDK 839.31-3 Mu38
Harry Mulisch
zygfridasJuodoji idilė
Harry MulischSiegfried. Een zwarte idylleDe Bezige BijAmsterdam
Iš olandų kalbos vertė Aušra Gudavičiūtė
vilnius 2010
Kodėl velnias manęs nepasiima?Pas jį tikrai geriau nei čia.
Eva Braun dienoraštis, 1935 m. kovo 2 d.
5
1
Lėktuvo važiuoklei su trenksmu nusileidus ant betoninės dan-gos, Rudolfas Herteris krūptelėjęs pabudo iš gilaus besapnio miego. Gaudžiant varikliams orlaivis vis lėtino greitį, kol grakš-čiai išsuko iš nusileidimo tako. Flughaven Wien1. Stodamasis jis sudejavo; buvo nusiavęs, ir dabar skausmingai susiraukęs ėmė masažuoti kairiosios kojos pirštus.
– Kas yra? – paklausė daug jaunesnė jo kaimynė – aukšta-ūgė moteris, rusvus plaukus susisegusi ant pakaušio.
– Sutraukė kojos smilių.– Ką?– Kojos smilių, – nusijuokęs pažvelgė į dideles žalsvai ru-
das jos akis. – Argi ne keista, kad visos kūno dalys turi pava-dinimus: nosies sparnelis, ausies kaušelis, alkūnė, delnas, tik tiedu kojos pirštai abipus vidurinio niekaip nepavadinti? Juos tiesiog pamiršo. – Prajukęs kalbėjo: – Todėl pakrikštijau tuos du kojos pirštus smiliumi ir bevardžiu. Sveikink mane, aš už-baigiau Adomo darbą. Jis viską pavadino vardais. – Žvilgterėjęs į ją: – Be kita ko, Marija ne taip jau labai nutolusi nuo Ievos.
1 Vienos oro uostas (vok.). – Čia ir toliau pastabos vertėjos.
Harry Mulisch
6
– Kad ir kaip būtų, tu visada lieki gerokai nutolęs, – tarė Marija.
– Toks mano darbas.– Kelionė neprailgo, pone Herteri? – pasiteiravo vyriausia-
sis lėktuvo palydovas, paduodamas jųdviejų paltus.– Ne, tik skrendant virš Frankfurto padauginau Elzaso
vyno. Tai siaubinga. Dabar kiekviena išgerto vyno taurė man kainuoja dešimt minučių nepageidaujamo miego.
Skridę verslo klase jiedu turėjo pirmenybę išlipti iš lėktu-vo. Herteris matė džiaugsmingas, plačiai atvertas išsirikiavusių lėktuvo įgulos narių akis; netgi pirmasis pilotas pasirodė savo kajutės tarpduryje.
– Laba diena, pone Herteri, malonios viešnagės Vienoje, – ištarė plačiai šypsodamasis, – ir dėkoju Jums už nuostabią knygą.
– Aš tik atlikau savo pareigą, – nusišiepė Herteris.Bagažo atsiėmimo skyriuje Marija ištraukė vežimėlį iš
vienas į kitą sustumtų vežimėlių voros, o Herteris tuo metu stovėjo atsirėmęs į koloną, paltą persimetęs per ranką. Plaukų kupeta, gaubianti jo smailių bruožų veidą, panėšėjo į liepsnų kamuolį, nors tos iš galvos besiveržiančios liepsnos ir buvo bal-tos kaip jūros puta. Jis vilkėjo žalzganą tvido kostiumą su lie-mene – šių drabužių paskirtis, regis, buvo sulaikyti viename daikte jo ištįsusį, menkutį, trapų ir kone permatomą kūną. Po dviejų vėžio operacijų ir kraujo išsiliejimo į smegenis jis fiziškai jautėsi lyg tolimas šešėlis to, kas buvo kadaise – bet tik fiziškai. Savo vėsiomis pilkai mėlynomis akimis jis stebėjo Mariją, kuri
Zygfridas
7
tarsi medžioklinis šuo, nenuleidžiąs akių nuo lapių olos, laikė prikausčiusi žvilgsnį prie guminių bagažo takelio užuolaidė-lių, iš už kurių vienas po kito išlindo „Hermès“ veršiuko odos krepšys ir varganas, virvele surištas paketas. Ir ji buvo aukšta ir liauna, tačiau trisdešimt metų jaunesnė ir trisdešimt kartų stipresnė. Energingais mostais ji pačiupo jųdviejų lagaminus nuo bagažo takelio ir tokiu pat energingu judesiu įkėlė juos į vežimėlį.
Pro automatiškai atsiveriančias duris patekę į atvykimo salę, jiedu apžvelgė ilgą virtinę aukštyn pakeltų lentelių ir po-pieriaus lakštų su užrašais: „Hilton Shuttle“, „Dr. Oberkofler“, „IBM“, „Frau Marianne Gruber“, „Philatelie 1999“...
– Mūsų niekas nelaukia, – tarė Herteris. – Kaip ir visada, mane nustumia į kampą ir išsityčioja. – Jam svaigo galva.
– Pone Herteri! – jo link kelią skynėsi nedidukė, iš pažiūros nėščia ponia, kuri priėjusi šypsodamasi ištiesė ranką. – Kaipgi jūsų nepažinsi. Visi jus pažįsta. Aš Tereza Roel iš Nyderlandų ambasados. Esu tas „ambasadoriaus ginklanešys“.
Herteris šypsodamasis pasilenkė į priekį ir pabučiavo jai ranką. Jau galudienis „ginklanešys“. Gera nuotaika – ši olan-dų savybė jį labiausiai žavėjo. Toje nesuskaičiuojamoje daugy-bėje literatų, literatų bei politikų kongresų ir konferencijų (be kita ko, absoliučiai nenaudingų), kuriose per savo gyvenimą jis buvo dalyvavęs, Nyderlandų delegacijose tvyrodavo pati geriausia atmosfera. Kai vokiečiai ir prancūzai rimtuoliškomis veido išraiškomis sėdėdavo susitelkę ir rengdavo kitos dienos strategiją, olandai visada klegėdavo linksmame būryje. Netgi
Harry Mulisch
8
ministrų taryboje, kaip jam papasakojo bičiulis politikas, nuo-lat buvo kvatojama.
Ambasados automobilis laukė tiesiai priešais išėjimą. Vairuotojas – vyriškis didžiuliais užraitytais pražilusiais ūsais – laikė atidaręs automobilio dureles. Čia netikėtai buvo daug vė-siau nei Amsterdame. Ant salono galinės sėdynės jiedu su „am-basadoriaus ginklanešiu“ aptarė viešnagės dienotvarkę. Marija, kurią buvo pristatęs kaip savo draugę, pusiau šonu sėdėjo šalia vairuotojo, kad galėtų klausytis pokalbio: ne vien iš smalsu-mo, bet ir žinodama, kad dabar Herteriui dar sunkiau išgirsti, kas sakoma, nei kitais atvejais, mat jo klausos aparatas stiprino ir variklio ūžesį. Protarpiais jis vis pažvelgdavo į Mariją, o ši kaip įmanydama nepastebimiau atkartodavo ponios Roel žo-džius. Siekiant jo nenuvarginti, buvo padaryta griežta atranka. Tądien numatytas tik trumpas interviu televizijos meno aktu-alijų laidai, kuri bus parodyta tą patį vakarą, tačiau jam turėjo ganėti laiko įsikurti ir apsišvarinti po kelionės. Kitą rytą buvo sutarta dėl interviu trijų pirmaujančių dienraščių ir savait- raščių žurnalistams, paskui pietūs su ambasadoriumi, o vė-liau – literatūros vakaras. Ketvirtadienį visa diena buvo palikta jam pačiam. Ponia Roel įteikė Herteriui dokumentus ir keletą laikraščių, kuriuose buvo išspausdintos pažintinės jo kūrybos apžvalgos. Visa tai jis iškart perdavė Marijai. Tada vos vos kils-telėjo antakius, ir Marija turėjo suprasti, kad dabar metas jai tęsti pokalbį.
Vienos centras pasitiko priimdamas į grandiozinį, didingą Ringštrasės glėbį. Herteris nedažnai viešėdavo Vienoje, tačiau
Harry Mulisch
8
Zygfridas
9
kaskart atvykęs pasijusdavo čia savesnis nei kuriame nors ki-tame mieste. Jo giminės šaknys buvo Austrijoje; ko gero, savo genuose jis nešiojosi informaciją apie miestus ir vietas, kurio-se pats niekad nebuvo lankęsis. Miestas šurmuliavo, lapkričio saulė iš pažemės apnuogino šio pasaulio briaunas ir kampus. Paskutinius medžių lapus buvo galima suskaičiuoti. Praūžus pirmajai vėtrai ir jų nebeliks. Rodydamas į ryškiai žalią veją, nuklotą auksaspalviais lapais, kai jų automobilis važiavo pro parką, Herteris tarė:
– Štai taip ir aš dabar dažnai jaučiuosi. Prie impozantiško Operos pastato automobilis pasuko į
dešinę, į Kertnerštrasę, ir sustojo prie „Zacherio“ viešbučio. Ponia Roel atsiprašė negalėsianti rytoj dalyvauti ambasadoriš-kuose pietuose ir literatūros vakare, tačiau ketvirtadienio vaka-rą ji atvyksianti jųdviejų ir nuvešianti į oro uostą.
Žmonių pilname viešbučio vestibiulyje jį sutiko kaip žmo-gų, kurio prabangus viešbutis laukė daugybę metų. Nustebintas Herteris maloniai leidosi šitaip sutinkamas, tačiau kadangi jis sau pačiam iki šiol nebuvo tapęs tuo, kuo kiti jį laikė jau dešimt- mečius, tai mąstė: „Visa tai skirta aštuoniolikmečiui vaikinui, kuris Antrojo pasaulinio karo sambrėškose beturtis ir niekam nežinomas mėgina suregzti apsakymą.“ Tačiau, pralinksmėjęs toliau mąstė jis, ilgais tamsiai raudona medžiaga apmuštais koridoriais, ant kurių sienų kabėjo devynioliktajame amžiuje tapyti portretai, eidamas paskui jųdviejų lagaminus nešantį tarną, galbūt iš tikrųjų nesu jau toks kuklus, galbūt iš tikrųjų yra visai atvirkščiai: gal jis iš tiesų nepasikeitė, bent jau tuo po-
Zygfridas
9
Harry Mulisch
10
žiūriu, kad sau pačiam visuomet buvo tas, kuo dabar yra tapęs visiems kitiems, net ir palėpės kambarėlyje, ant lango stiklo žydint sniego gėlėms.
Erdvių prabangių apartamentų svetainėje – kampiniame kambaryje, kuris dėl krištolinių sietynų ir romantiškų paveiks-lų panėšėjo į imperatorienės Sisi buduarą, – ant stalo stovėjo vaza su gėlėmis, didelis indas su vaisiais, šalia kurio buvo pa-dėtos dvi lėkštutės, įrankiai ir servetėlės bei butelis putojan-čiojo vyno, įdėtas į pasidabruotą aušinimo indą. Greta dviejų šokoladinio „Zacherio“ torto gabalėlių gulėjo viešbučio direk-toriaus ranka užrašytas svečio sveikinimo atvirukas. Po to, kai jiedviem buvo išaiškinta, kam skirtas kiekvienas apartamentų mygtukas, Herteris nieko nelaukdamas ėmėsi kurtis, trokšda-mas panaikinti kelionės pėdsakus ir persiorientuoti. Sėdėdama ant lovos krašto Marija paskambino jo žmonai Olgai ir prane-šė apie saugų jųdviejų atvykimą; Olga buvo dviejų suaugusių Herterio dukterų motina, o šiuo metu Amsterdame prižiū-rėjo Marniksą – septynmetį Marijos ir Herterio sūnelį. Tuo metu, kai Marija ėmė leisti į vonią vandenį ir rengėsi maudytis, Herteris įdėmiai žiūrėjo pro kampinius langus.
Kitoje gatvės pusėje šoniniu fasadu stovėjo impozantiškas renesanso stiliaus Nacionalinės operos pastatas. Aikštėje, į ku-rią šonu rėmėsi viešbutis, šalia ant paminklo pakeltos raite-lio statulos virtinė fiakrų buvo išrikiuota turistų patogumui: arkliai su gūniomis ant nugarų, vadeliotojai ilgais apsiaustais su pelerinomis ir katiliuko formos skrybėlėmis. Tarp vadelio-tojų ir moterys. Kiek tolėliau stūksojo Albertinos muziejus, už
Zygfridas
11
jo blausioje rudens šviesoje buvo matyti Hofburgo bokštai ir kupolai. Mintimis Herteris nuklydo į tuos laikus, kai pirmą kartą lankėsi Vienoje, – prieš keturiasdešimt šešerius metus. Jis, dvidešimt šešerių jaunuolis, tada tryško sveikata, prieš me-tus buvo pasirodęs pirmasis jo romanas „Žvirblių baidyklė“, už kurį premija paskirta romanui dar net neišėjus. Kai penkias-dešimties metų jam buvo paskirta Nacionalinė premija, minis-tras pasakė, esą Herteris yra „užgimęs Nacionalinės premijos laureatas“. Pats rašytojas irgi taip manė apie save. Šie dalykai aiškiai buvo jam skirti, tačiau, be jo, 1952-aisiais apie tai dar niekas nenutuokė. Bičiulis žurnalistas gavo užduotį sukurti re-portažą iliustruotam savaitraščiui ir paprašė Herterio palaikyti jam draugiją. Tuo metu nebuvo greitkelių, ir jiedu folksvagenu regioniniais keliais per Kelną, Štutgartą ir Ulmą atvažiavo į Vieną. Anuomet, dvidešimtojo amžiaus vidurkelyje, Antrasis pasaulinis karas dar alsavo į nugaras; miestai buvo sugriauti, jiedu nakvodavo požeminėse slėptuvėse, kurios laikinai buvo įrengtos, kad atliktų viešbučių funkcijas. Ir Viena buvo pilna griuvėsių. Visų ryškiausiai jam įsiminė du dalykai. Pirmasis – kaip iš vakaro atvykęs kitą rytą nubudo skurdžiame viešbutyje Vydner Hauptštrasėje, ne taip toli nuo čia. Kambario langai išėjo į vidinį kiemą, ir atvėrus langą jį sujaudino visiškai naujas pojūtis: užuodė nenusakomą salsvą kvapą, kurį prisiminė, nors niekada anksčiau tokio kvapo nebuvo uodęs. Ar įmanoma pa-veldėti kvapų prisiminimą? Be to, nebuvo justi nei šalčio, nei šilumos. Nejudantis oras nė viena laipsnio dalele nebuvo nei vėsesnis, nei šiltesnis už odą. Jam atrodė, tarsi būtų susiliejęs
Harry Mulisch
12
su pasauliu, ir jautėsi taip, lyg kažkokiu būdu būtų sugrįžęs namo pas tėvą, kuriam tuo metu jau nieko nebegalėjo pasa-kyti. Kitas atmintin įstrigęs dalykas – po dviejų dienų įvykęs susitikimas. Vieną buvo užėmę keturių valstybių sąjunginin-kių kariai. Ant Hofburgo, kuriame 1938-aisiais buvo karštai pasveikintas Hitleris, fasado dabar kabojo milžiniško dydžio raudona sovietų žvaigždė su pjautuvu ir kūju. Jis nebeatsiminė, kaip tiksliai viskas įvyko, tačiau ten, rusų sektoriuje, jis už-mezgė pokalbį su Raudonosios armijos kareiviu: dvejais metais jaunesniu už save, kone visa galva mažesnio ūgio, ant sodraus geltonio plaukų įstrižai užmauta pilote, minkštos odos auli-niais, ant kelnių išleistais plačiais kaimiško stiliaus uniformi-niais marškiniais su antpečiais, susijuosusiu diržu. „Užmezgė pokalbį“ – netinkamai pasakyta, nes jiedu nemokėjo nė žodžio vienas kito kalba. Vienintelis dalykas, kurį Herteriui pavyko sužinoti, – kad vaikinas vardu Jurijus ir kad jis atvyko iš neiš-matuojamų Sovietų Sąjungos platybių prižiūrėti, kad Hitlerio sėkla vėl nesudygtų. Keletą valandų jiedu vaikščiojo po Vieną, apsikabinę vienas kitą per juosmenį, ir rodė vienas kitam į aust-rus, tardami tik tokius žodžius: „Germanski niks Kultur.“
Kur dabar Jurijus? Jeigu dar gyvas, turėjo būti beveik sep-tyniasdešimties. Herteris giliai atsiduso. Ko gero, jam reikėtų visa tai užrašyti. Palengva turėtų ateiti laikas jo atsiminimams, jeigu tik visa jo kūryba nėra atsiminimai: ne tik apie tikrus gyvenimo įvykius, bet ir apie išgalvotus, ir vienų neįmanoma atskirti nuo kitų. Pabeldė į duris. Kambarinė pamerkė į vazą didžiulę puokštę gėlių nuo ambasadoriaus.
Zygfridas
Jis ir vėl pažvelgė žemyn, į aikštę. Vadeliotojai apžiūrinėjo, ar nieko netrūksta arkliams, o už baliustrados bronzinis erc-hercogas ant savo bronzinio arklio taip pat žvilgsniu klydinėjo po miestą. Tuštesnėje aikštės vietoje aukštyn kilo didelis mo-dernus paminklas, pastatytas toje vietoje, kur per bombarda-vimą buvo žuvę šimtai vieniečių. Ir už tai miestas turėjo jausti dėkingumą savo sūnui palaidūnui, į kurio glėbį prieš keletą metų taip atsidavusiai buvo puolęs Didvyrių aikštėje.
14
2
Žurnalistė Sabina telefonu pranešė jo lauksianti apačioje. Lydimas Marijos liftu nusileido į prabanga tviskantį vesti-biulį raudonmedžio sienomis. Visi foteliai ir minkštasuoliai tarp didelių veidrodžių ir vazų, kuriose kūpsojo milžiniškos puokštės, buvo užimti. Jis atpažino Sabiną iš vokiškai išleisto savo paskutinio romano, kurį ji laikė po ranka lyg atpažini-mo ženklą per aklą pasimatymą. Iš turtingų viešbučio sve-čių ji dar išsiskyrė džinsinėmis kelnėmis ir baltais vyriškais marškiniais (susegiotais ne iš dešinės į kairę, o iš kairės į de-šinę). Prieš pasisveikindamas su ja Herteris pabučiavo į kaktą Mariją – ši pirmąkart viešėjo Vienoje ir rengėsi eiti pasivaikš-čioti.
– Iki greito pasimatymo. Pavakarieniaukime čia.– Gal tau ką nors nupirkti?– Viską jau turiu.Herteris prisistatė jaunai šviesiaplaukei ir pasiteiravo, kiek
užtruks interviu. Kokias penkias minutes, ne ilgiau. Ir šios mo-ters akyse spindėjo tas taip jam pažįstamas susižavėjimas, kuris vis dar vertė drovėtis. Ji žiūrėjo į jį keistu dvigubu žvilgsniu:
Zygfridas
15
kaip žmogus žiūri į žmogų ir kartu kaip žmogus žiūri į daiktą, į meno kūrinį. Ką jam daryti su tuo žavėjimusi, kuris drauge kūrė atstumą? Visą gyvenimą jis tiesiog veikė tai, ką norėjo, nes kitaip būtų miręs iš nuobodulio, ir nepaisant to šitaip elgda-masis pats vis labiau darėsi panašus į meno kūrinį. Ir koks gi čia jo nuopelnas? Žinoma, dauguma žmonių nesugeba rašyti gražių knygų, tačiau tą negebėjimą jis suprato dar mažiau, nei jie – jo talentą. Kad jis geba rašyti gražias knygas – savaime suprantama. Norėdamas suprasti savo negebėjimą suprasti, jis turėjo pagalvoti apie kompozitorių arba dailininką: kaip, dėl Dievo, įmanoma sukurti simfoniją arba nutapyti paveikslą? Savo ruožtu Bachas arba Rembrantas nesuprastų šio jo nege-bėjimo suprasti. Reikia tiesiog veikti. Kad tų veiksmų galutinis rezultatas – grandioziniai odeonai, operos teatrai, o toliau – dirigentai ir muzikantai, muziejai, teatrai, bibliotekos, statulos, mokslinės knygos, gatvių pavadinimai ir toks žvilgsnis kaip Sabinos – visa tai tiesiog stebuklas.
Šoniniame kambaryje, kurio sienos nuo apačios iki vir-šaus buvo nukabinėtos žymių ir pamirštų svečių, iš kurių tik-riausiai jau nė vieno nebėra tarp gyvųjų, nuotraukomis su jų parašais, viskas buvo parengta filmuoti. Herteris paspaudė ranką vaizdo operatoriui, garso operatoriui ir šviesų operato-riui. Visi jie spausdami ranką mažumą visu kūnu linktelėjo, to Nyderlanduose niekam nebūtų šovę į galvą daryti. Įsitaisęs raudonu pliušu aptrauktame fotelyje, jis užsikėlė koją ant ko-jos, į veidą spiginant lempoms ir stebeilijant kameros lęšiui, o virš galvos kabant svirčiai su mikrofonu tarsi kokio milži-
Harry Mulisch
16
niško vabzdžio pūkuotu kokonu. Sabina atsisėdo į kėdę greta kameros.
– Vienas, du, trys, keturi, – skaičiavo ji.Garso operatorius pasuko rankenėlę ir pažvelgė į Herterį.– „Tai, ką laikas paniekina – / Tiktai alegorija“, – tarė
Herteris. – „Visa, kas nepasiekiama, / Čia virs istorija; / Tai, kas neaprašoma, / Čia tampa darnu...“
Sabina šypsodamasi žvilgterėjo į savo užrašus ir tarė:– „Moteriškumas amžinas / Mums suteikia sparnus.“2
Garso operatorius, tikriausiai nė nesupratęs, kad ką tik nu-skambėjo Gėtės „Fausto“ finalas, reguliuodamas garsą linktelėjo:
– Eina.– Eina.Nors Herteriui šimtus kartų buvo tekę kalbėti priešais ka-
merą, ko gero, nuo pat tada, kai atsirado televizija, vis dėlto vėl atsidūrus šioje situacijoje jį kaskart užvaldydavo lengvas jaudulys. Tai buvo ne scenos baimė, nes žinojo, kad puikiai su-sitvarkys, o greičiau situacijos sukeistinantis pobūdis: jis žvelgė į mėlynas Sabinos akis, o čia pat budėjo visa reginti stiklinė trečioji akis, bežadė lyg nugaišusios žuvies, kurios valia šįvakar pokalbį išvys šimtai tūkstančių tų, kurių visų akys dabar dar yra nukreiptos į kažin ką kita.
– Sveiki atvykę į Vieną, Rudolfai Herteri iš Amsterdamo. Rytoj vakare Nacionalinėje bibliotekoje jūs skaitysite ištraukas iš savo didžiojo kūrinio – romano „Meilės išradimas“, kuris ir Austrijoje rado daugybę entuziastingų gerbėjų. Tai viduramžių
2 J. W. Goethe. Faustas. Vilnius, 2003. Iš vokiečių kalbos vertė Antanas A. Jonynas.
Zygfridas
17
legendos apie Tristaną ir Izoldą šiuolaikinė versija – jaudinan-tis beveik tūkstančio puslapių romanas, daugeliui jis net per trumpas. Ar galėtumėte šiek tiek papasakoti žiūrovams, apie ką rašote savo knygoje?
– Ne, negaliu, ir pasakysiu jums kodėl.Na, žinoma, jis juk senas vilkas. Toks klausimas jam buvo
užduotas jau dešimtis kartų ir Herteris tiksliai žinojo, ką atsa-kys. Kad siužetas pats savaime ne kažin ką reiškia. Kad, pavyz-džiui, buvo galima nutarti parašyti pjesę apie jaunuolį, kurio tėvą nužudė jaunuolio dėdė, paskui vedė jo motiną, o jaunuolis ėmė regzti planą atkeršyti už tėvą, tačiau to nepadarė. Taip gali rastis muilo opera, kurios niekas nenorėtų žiūrėti, tačiau Šekspyro atveju kalbame apie tokį rezultatą kaip „Hamletas“. Kad mene visuomet yra svarbu kaip, o ne kas. Kad mene tik-rasis turinys yra forma. Kad jo knyga iš tiesų yra variacija „Tristano ir Izoldos“ tema, tačiau ši variacija galėjo išvirsti į trivialų ponių romaną.
– Tačiau taip neatsitiko, – įsiterpė Sabina, – priešingai. Tai dėmesį prikaustantis pasakojimas apie du žmones, kurie nėra skirti vienas kitam, tačiau jie dėl lemtingo nesusipratimo – ne-išduosiu kokio – užsiliepsnoja aistringa vienas kito meile. Jiedu griebiasi apgaulės, gyvenimas juos vis atplėšia vieną nuo kito, tačiau jiedu vis tiek vienas kitą susiranda, kol galiausiai dėl dar vieno melo ir apgavystės jiedu miršta sukrečiančia įsimylėjėlių mirtimi.
– Štai matote, – šyptelėjęs tarė Herteris, – dabar jūs papa-sakojote žiūrovams, apie ką rašoma mano knygoje.
Harry Mulisch
18
Jis kalbėjo kiek senamadiška vokiečių kalba – ta, kuria buvo kalbama iki Pirmojo pasaulinio karo, tačiau beveik be akcento.
– Be abejo, jūs teisus, patys savaime tie faktai neišraiškin-gi. Norėčiau pabrėžti, kad tai fantastiška fantazija, kuria alsuo-ja romanas, jeigu taip galėčiau pasakyti.
– Jūs galite sakyti bet ką. Fantastiška fantazija... atvirai kalbant, man visada kiek kliūva žodis „fantazija“. Jis perša min-tį apie kažką aktyvų, lyg tai būtų vandens slidininkas, čiuožiąs paskui burzgiantį greitaeigį katerį, tačiau man priimtinesnis banglentininko, kuris pasyviai tylumoje sklendžia per mūšą ir leidžiasi bangų nešamas, įvaizdis.
– Kaip tada turėčiau vadinti tą reiškinį? Vaizdavimosi galia?– Verčiau ir toliau vadinkime fantazija.– Apie tai norėčiau daugiau su jumis pakalbėti. Ar kurian-
čioji fantazija – tos pačios prigimties kaip sapnai?– Iš dalies, bet ne tik. Ji taip pat yra tos pačios prigimties
kaip supratimas. Gali atrodyti, kad šitaip sakydamas žengiu jūsų didžiai gerbiamo miestelėno Zigmundo Froido pėdomis, tačiau taip nėra. Jo nuomone, sapnai, svajonės, mitai, romanai ir visa, kas jiems giminiška, yra objektai, kurių link skverbiasi supratimas, tačiau aš teigiu, kad jie patys yra supratimas.
– Bijau, kad nelabai suprantu, apie ką kalbate.– Ir man pačiam ne visai lengva suprasti, bet aš kaip įma-
nydamas stengiuosi. Noriu pasakyti, kad vienos ar kitos rūšies meninė fantazija yra ne tiek tai, ką reikėtų suprasti, o veikiau tai, kuo suprantame. Tai įrankis. Pamėginsiu viską apsukti ki-
Zygfridas
19
taip. Visada naudinga pažvelgti į reikalą iš kitos pusės. Duosiu pavyzdį...
– Puiku.Herteris prisimerkęs linktelėjo ir kalbėjo toliau:– Štai realistine maniera nutapyta dekoracija, kokią šiomis
dienomis dar galima kartkartėmis pamatyti viename ar kita-me operos spektaklyje. Sakykim, ten pavaizduota jūra, žvejų kaimelis, kopos. Spektaklyje taip pat naudojama daug realių daiktų, tokių kaip smėlis, džiūstantys žvejų tinklai, rūdijantys kibirai. Ir ką gi matome? Kad tai, kas nutapyta, primena tikro-vę, tačiau visi tie tikri daiktai scenoje, rampos šviesoje ir neju-dant orui salėje įgijo meniškumo. Ar aišku, ką turiu omenyje?
– Jeigu būsiu atvira...– Gerai. Pamėginsiu kitaip.Herteris kiek pamąstė, kol jį apėmė jausmas, kad kažką
užčiuopė. – Įsivaizduokite, kad tikrovėje egzistuoja žmogus, tačiau
jūs jį nevisiškai suprantate arba visai nesuprantate.– Rudolfas Herteris, – tarė Sabina geliamai šypsodamasi.– Tuomet tai turėtų daryti kas nors kitas, – taip pat šypso-
damasis atsiliepė Herteris, – pavyzdžiui, jūs. Ne, turiu omeny-je ne tokį atvejį, kai nesuprantame, ką žmogus kalba, bet tokį, kai nesuprantame, kas arba koks jis yra. Arba, savaime aišku, ji. Sakykim, aš pažįstu moterį, kuri man yra mįslė...
– Iš tiesų pažįstate tokią moterį? – pertarė jį Sabina.– Taip, – atsakė Herteris, galvodamas apie savo dukterų
motiną. Tarsi besiartinanti audra jo galvoje ėmė rutuliotis for-
Harry Mulisch
20
mą įgyjanti idėja. – Jeigu mano samprotavimas apie fantaziją yra teisingas, tai geriau suprasti tą moterį būtų įmanoma ją perkėlus į visiškai dirbtinę, ekstremalią situaciją ir stebint, kaip ji tokioje situacijoje elgtųsi. Tam tikras minčių eksperimentas, arba ne, – fantazijų eksperimentas.
– Tada džiaugiuosi, kad nesu ta moteris, – tarė Sabina, ir balsas išdavė jos pasibaisėjimą. – Eksperimentuoti su žmonė-mis... nežinau... man tai kelia šiurpą.
Herteris iškėlė aukštyn rankas. Ji dabar akivaizdžiai palai-kė jį savotišku literatūros daktaru Mengele, tačiau jis susilaikė nepaminėdamas šio vardo.
– Jūs teisi! Tikriausiai nėra nepavojinga ką nors tokio iš-krėsti gyvai būtybei, kurią brangini. Tikriausiai taip galima pasielgti tik su nesuprantamu ir nekenčiamu numirėliu..
– O tokį asmenį taip pat pažįstate?– Hitleris, – iškart atsakė Herteris. – Žinoma, Hitleris. Tai
reiškia, kad aš jo kaip tik nepažįstu. Be kita ko, tai dar vienas jūsų miestelėnas.
– Kurį mums nėra malonu prisiminti, – papildė Sabina.– Vis tiek dar šimtmečius jums jį primins. Šiuo metu tam
asmeniui jau paskirta šimtas tūkstančių, jei ne daugiau, studijų: politinių, istorinių, ekonominių, psichologinių, psichiatrinių, sociologinių, teologinių, okultinių ir dar galas žino kokių, jis iš visų pusių apsuptas ir ištirtas, apie jį parašytų knygų, sudėtų viena greta kitos, eilė nusidriektų nuo čia iki Šv. Stepono ka-tedros3. Joks kitas asmuo nesulaukė tokio dėmesio, tačiau visu
3 Šv. Stepono katedra – žymiausia ir įspūdingiausia Vienos katedra.
Zygfridas
21
tuo mes nepasistūmėjome nė per nago juodymą. Aš neskaičiau visų tų knygų, tam žmogaus gyvenimo neužtektų, bet jeigu kas nors būtų deramai paaiškinęs Hitlerį, apie tai žinočiau. Jis, kaip iš pat pradžių buvo, taip visiems ir liko mįslė, arba ne, nuo visų tų tyrimų jis pasidarė dar nesuprantamesnis. Tie va-dinamieji paaiškinimai tik padarė jį dar labiau neperregimą, ir dėl to jis pats būtų buvęs labai patenkintas. Mano nuomone, Hitleris sėdi pragare ir plyšta juokais. Pats laikas pokyčiams. Galbūt fikcija yra tas tinklas, kuriuo galima jį pagauti.
– Vadinasi, istorinis romanas.– Ne, ne, istorinis romanas – tai doras žanras, kurio atspir-
ties pagrindu pasirenkamus istorinius įvykius siekiama labiau ar mažiau įtikinamai paversti kūnu ir krauju. Jūsų miestelėnas Stefanas Cveigas buvo šio žanro meistras. Kartais šio žanro kū-riniai įgyja raiškias formas, tokias kaip visos tos knygos ir fil-mai, atkuriantys prezidento Kenedžio nužudymą, tačiau visada jais mėginama suprasti įvykį, o ne žmogų. Patrakęs vokiečių moralistas Rolfas Hohutas savo dramoje „Pavaduotojas“ – kū-rinyje apie lemtingą popiežiaus vaidmenį per holokaustą – taip pat ima pagrindu socialinės tikrovės faktą, o paskui leidžiasi nešamas vaizduotės; tačiau man labiau rūpi priešingas dalykas. Aš noriu, remdamasis vienu ar kitu išgalvotu, didžiai neįtiki-mu, didžiai fantastišku, tačiau ne neįmanomu minčių tikrovės faktu leistis į socialinę tikrovę. Toks, mano nuomone, yra tik-rojo meno kelias: ne iš apačios į viršų, bet iš viršaus į apačią.
– Nejaugi ir šitaip nėra tiek ir tiek kartų daryta su Hitleriu?
Harry Mulisch
– Be abejo. Tačiau aš to dar nedariau.– Ką gi, smalsumo pagauti laukiame jūsų pasakojimo, ku-
ris, žinoma, ir šį kartą bus puikus.– Jeigu dievai bus man palankūs, tada taip.– Ar tikite Dievą?– Dievas taip pat yra pasakojimas, bet aš esu politeistas,
laisvamanis, netikiu vienu pasakojimu, o daugeliu. Ne tik heb-rajų, bet ir egiptiečių, graikų. Ir pats esu parašęs – jeigu leisite man nesivaržyti – daugiau kaip vieną pasakojimą.
– Ar šiuo metu taip pat dirbate prie naujo kūrinio?– Kaip visada.– Kiek pasistūmėjote?– Maždaug dešimt puslapių, sakykim. Iš anksto niekaip
negali tiksliai pasakyti, ir tai tik į gera. Jeigu būčiau žinojęs, kad „Meilės išradimas“ taps beveik tūkstančio puslapių storu-mo knyga, nė už ką nebūčiau pradėjęs jos rašyti.
– Ar galėtumėte mums šiek tiek išsiduoti, apie ką bus nau-jasis pasakojimas?
– Galėčiau, bet neišsiduosiu.– Pone Herteri, linkiu jums didžiausios sėkmės rytoj bib-
liotekoje ir dėkoju už tai, kad praskleidėte savo kūrybos pa-slapties šydą.
– O ne, tai aš dėkoju jums. Jūs man pakišote idėją.
23
3
– Koks tu tylus šįvakar, – pasakė Marija, kai jiedu po vaka-rienės ir deserto – kavos su „Zacherio“ tortu – kilo liftu į savo aukštą. – Kas nors atsitiko?
– Taip, atsitiko.Niūriai į ją dėbtelėjęs Herteris pamatė, kad Marija su-
prato, jog dalykas susijęs su darbu, ir daugiau nebeklausinės. Jiedu kiekvienas buvo išgėręs po butelį vyno, taigi per daug, tačiau per daug vyno Vienoje reiškė ką kita nei per daug vyno Amsterdame. Savo literatūros laboratorijoje jis nepaliaudamas ieškojo sufantazuotų bandomųjų aplinkybių, į kurias galėtų įmesti Hitlerį, kad prasiskverbtų iki jo vidinės sandaros, ir jam kėlė nerimą tai, kad ne iš karto sekasi rasti būdą, kaip tai padaryti. Jis išsitraukė iš kišenės pieštuką ir pasidėjo ant kelių viešbučio direktoriaus sveikinamąjį atviruką. Po vieš-bučio logotipu, atspaustu ant storesnio popieriaus, – S raide, kurią juosė laurų vainikas su karūnėle, – didžiosiomis raidė-mis užrašė:
ADOLFAS HITLERIS
~
Harry Mulisch
24
Z YGF R I DA SHarry Mulisch
ZY
GF
RID
AS
Har
ryM
ulis
ch
ISBN 978-5-415-02163-5
w w w . v a g a . l t
ir
Kirkus reviews
Recommended